Реагування громадян Української РСР на події "празької весни" 1968 року (за документами Галузевого державного архіву Служби безпеки України): DOI: https://doi.org/10.17721/1728-2640.2025.160.8 (Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Історія, 2025)
Вступ. Празька весна 1968 р. стала спробою політичної лібералізації в Чехословаччині, що завершилася силовим вторгненням СРСР і країн Варшавського договору, яке Кремль обґрунтовував "інтернаціональною допомогою". Українське керівництво, зокрема Петро Шелест, підтримало інтервенцію, хоча водночас він прагнув зберегти певну автономію УРСР. Партійна пропаганда в УРСР активно виправдовувала дії СРСР, однак суспільні настрої були неоднозначними: значна частина інтелігенції симпатизувала курсу Дубчека, а серед дисидентів зростало відчуття солідарності із чехословацькими реформаторами. Попри відсутність масових протестів, фіксувалися вербальні форми спротиву, слухання іноземного радіо, неформальне листування, а також радикальні акти протесту, зокрема самоспалення Василя Макуха. Радянська влада жорстко реагувала на будь-які вияви незгоди: КДБ фіксував сотні випадків "антирадянських" висловлювань, вилучав листівки й карав активістів. Події в ЧССР стали поштовхом до політизації українського суспільства, активізації правозахисного руху та розширення дисидентських настроїв. Аналогії з придушенням угорського повстання 1956 р. підтвердили, що радянська система готова до жорстоких дій задля утримання контролю, але водночас виявили глибше розчарування частини суспільства та зростання опозиційних настроїв, які частково вдалося зафіксувати завдяки відкриттю архівів КДБ. Мета дослідження: проаналізувати реакцію населення Української РСР на події "Празької весни" 1968 р. на основі розсекречених документів Комітету державної безпеки (КДБ) УРСР, з особливим акцентом на регіональні відмінності суспільних настроїв.  Методи. Застосовано історичний описово-аналітичний метод для інтерпретації архівних документів, порівняльний підхід під час зіставлення реакцій у різних регіонах, а також методи усної історії та контент-аналізу для оцінювання характеру висловлювань громадян.  Результати. Встановлено, що суспільні настрої в УРСР у 1968 р. були амбівалентними й далеко не однорідними. Виявлено значні регіональні розбіжності: якщо в західних областях (зокрема на Закарпатті та Львівщині) частіше фіксувалися критичні й антирежимні оцінки радянської політики щодо Чехословаччини, то в центральних і східних областях переважали лояльні настрої й підтримка офіційної лінії, хоча і там траплялися вияви занепокоєння та незгоди. Простежено, що Празька весна стала каталізатором прихованого невдоволення: поряд із відкритим схваленням інтервенції існували критичні судження, страх перед війною та симпатії до чехословацьких реформ.  Висновки. Документи КДБ УРСР засвідчують, що офіційна радянська пропаганда про "одностайну підтримку" дій СРСР у Чехословаччині не відповідала реальним настроям частини населення. Населення УРСР реагувало на події Празької весни зі змішаними почуттями – від повної підтримки до різкого засудження. Органи держбезпеки здійснювали жорсткий контроль за настроями: оперативно фіксували висловлювання громадян, виявляли "нелояльних" осіб і вживали превентивних репресивних заходів. Усе це відображає існування в радянській Україні прихованого суспільного напруження і розбіжностей між офіційною ідеологією та реальними оцінками громадян.
Keywords: Празька весна, 1968 рік, Українська РСР, громадська думка, суспільні настрої, КДБ, радянська пропаганда, Чехословаччина.